En pidä ihmispaljoudesta, ryhmätöistä, smalltalkista, ihmisistä jotka puhuvat paljon ilman mitään sanottavaa (minun näkökulmastani).
Viihdyn joko yksin tai yhden läheisen ihmisen seurassa. Teen päivästä toiseen samanlaisia asioita ja se on minulle hyvin tärkeää. Jos joku asia/ihminen tulee rutiinieni esteeksi, aiheuttaa se minulle suurta stressiä ja pahaa mieltä. Olen tosin oppinut iän myötä sen, että asiat eivät todellakaan aina mene suunnitellusti, mutta siihen minä kuitenkin elämässäni pyrin.
Olen siis iän ja viiisivuotisen psykoterapian myötä (jatkuu edelleen) tullut joustavammaksi ja voisi kai sanoa että sopeudun valtaväestön normeihin nykyään paremmin. Joskus asioiden mennessä enemmänkin ei-suunnitellusti, en pysty enää sietämään sitä ja romahdan. Itken, raivoan ja haluan kuolla. Sitten rauhoituttuani taas nousen kuin feenix-lintu tuhkasta.
Laulaminen, musiikki ja erinäinen pieni stimmailu ja tietenkin ne rutiinit lievittävät stressiäni, jota esimerkiksi koulunkäynti ja nimenomaan luokkatoverien seura aiheuttaa. Ne ovat minun selviytymiskeinojani.
Olen ollut kielellisesti lahjakas aina, puhuin 10 kk ikäisenä, opettelin lukemaan itse 5 vuotiaana, opin helposti vieraita kieliä ja opin aikuisena vieraan kielen pelkästään kuuntelemalla, jolla nyt pystyn kommunikoimaan. Lisäksi olen kiinnostunut numeroista ja myös numeromuistini on erittäin hyvä. Jos saan tietää tutun henkilön sosiaaliturvatunnuksen, en unohda sitä koskaan. Matematiikassa sen sijaan olen aivan onneton.
Asustelen kolmen kissani kanssa ja tunnen useammin olevani samalla tasolla niiden kanssa, kuin toisten ihmisten kanssa.
![Wink ;)](./images/smilies/icon_e_wink.gif)